Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Jsou kapely, které určují směr a za nimi se táhnou zástupy epigonů, které na víceméně prošlapanou cestičku nastoupí v neošoupaných botkách a mohou hned začít pohodlně dupat v závěsu. Z některých takových skupin se v průběhu let stanou následovníci, tedy ti, kteří původní směr rozvinou nebo ho upraví k obrazu svému. Na ostatní pak čeká jen paběrkování a nepůvodní recyklace známých postupů.
Italové KINGCROW začali jako nezáživná heavymetalová kapela. Jejich první zápisy srážel nekvalitní zvuk, oposlouchané postupy bez kloudného nápadu a na debutu pak i otřesný zpěv. Něco trochu zajímavého se začalo dít až s příchodem hlasu Diega Marchesiho, tedy od čtvrtého alba „Phlegeton“, pokračovalo na následujícím „In Crescendo“ a vyvrcholilo v roce 2015 kolekcí „Eidos“.
Kapela od převažujících vlivů PAIN OF SALVATION postupně konvertovala spíš na víru LEPROUS (nejen parádní úvodní číslo „The Moth“ jak z lepřích časů „Bilateral“ toho budiž důkazem), ale vyčíst se bez námahy daly i další inspirativní zdroje, především tedy pak z dílny páně Wilsona a spol. Avšak všechno to nepůvodní začalo mít na „Eidos“ konečně společnou linku, obsahovalo pěkné motivy, aranže a dokonce i zvuk se na italské poměry zlepšil. Novinka tak byla vyhlížena s očekáváním.
Jenomže po třech letech tu máme „The Persistence“ a všechno je zase trochu jinak. KINGCROW po vzoru svých stále aktuálních norských guruů ještě zvolnili a při poslechu se vám teď mohou vybavit i další prameny inspirací (WOLVERINE v refrénu „Every Broken Piece Of Me“ kupříkladu). Což o to, o původnost nám až tak neběží, když se písně podaří. Na deváté studiovce spolku kolem bratří Cafollů je ovšem všechno tak nějak napůl.
A zásadní podíl na tom má zvuk. Ne že by se snad úplně propadl do počátků souboru, má ovšem naprosto nevhodné nastavení. Především tedy bicí s mlaskavými kopáky a většinou tupým virblem nejsou úplně vhodným doprovodem pro klidnější polohy, kytary pak nemají potřebou razanci, když se přidají k bicím, má to do pořádného tlaku setsakra daleko, a díky tomu, že zvuk nedrží úplně ideálně pohromadě, se zdá často plochý i jinak pěkný hlasový projev Diega Marchesiho. KINGCROW už by si konečně zasloužili pořádné zvukové balení bez kompromisů, a pak věřím, že by odpadla i spousta aktuálních připomínek.
Materiál na „The Persistence“ přes zvukovou rozháranost a všudypřítomnou stopu Solbergovic družiny společně s PORCUPINE TREE ale špatný není. K jasným favoritům nutno zařadit vícevrstvou a zvolna gradující „Folding Paper Dreams“, je však po hříchu obklopena i průměrnými kusy (úvodní „Drenched“ či „The Persistence“), nebo písněmi, kde už se to s citací vzorů přece jen přehání („Closer“, „Everything Goes“ ad.). Bezezbytku tak opravdu pohltí až samotný závěr alba. Poslední tři položky – klidná „Night´s Descending“ s hostujícím Danielem Gildenlöwem, hitová klipovka „Father“ a závěrečná na nic si nehrající „Perfectly Imperfect“ – jsou totiž přesně tím, čím bavila předchozí řadovka. Tady to najednou fiunguje a je jen škoda, že podobné munice KINGCROW nenašetřili více i do ostatních položek alba.
Jak jste jistě pochopili, cítím z „The Persistence“ tak trochu promarněnou šanci na něco lepšího. Kdo to má opačně, může si to třeba nabušit do trenek!
1. Drenched
2. Closer
3. Everything Goes
4. Folding Paper Dreams
5. The Persistence
6. Every Broken Piece Of Me
7. Devil’s Got A Picture
8. Night’s Descending
9. Father
10. Perfectly Imperfect
Diskografie
The Persistence (2018) Eidos (2015) In Crescendo (2013) Phlegethon (2010) Timetropia (2006) Insider (2003) Something Unknown (2001)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2018 Vydavatel: Sensory Records Stopáž: 55:22
Nezbývá než souhlasit s kolegou Darkmoorem. „The Persistence“ přináší určité zjemnění a posun blíže k britské formě prog rocku, který reprezentují především PORCUPINE TREE, ale je tu paralela i se zmíněnými LEPROUS. Pro mne by to byla dobrá zpráva, nebýt nevydařené zvukové stránky. Skladby celkem příjemně plují, ale jsou trochu nevyvážené. Často jako by se skládaly jen z meziher, chybí prostě silnější nosné motivy a výrazné melodie. Ne že by tam nebyly, jen jsou tak nějak rozprostřené do prostoru. Na vině je jednoznačně poněkud plochá produkce. Ta totiž nedává vyniknout zvuku a především vokálu, který je utopen ve stále stejné hladině a chybí mu tak dynamika. Album je to slušné, ale očekávání nenaplnilo.
20. září 2018
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
fathertime
7 / 10
v podstate stale sedi to, co som napisal k predchadzajucemu Eidosu... Kingcrow si tentokrat zvolili cestu zjemnenia a atmosfery, co vsak bez dostatocne kvalitneho a putaveho vokalu a absencii schopnosti zlozit velke a zapamatatelne skladby robi z dosky nudne predstavenie bez pointy a album sa tak vlecie, ze mate pocit, ze trva dvakrat tolko dlho... moje sympatie stale maju, k posluchu novinky sa vsak vzdy musim nutit, co by asi pri hudbe nemalo byt...
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.